-
Na dá se říci že v pondělí 14. října se sešli příznivci
Blanky Kostřicové v čítárně městské knihovny již pravidelném autorském
čtení.
- Četl se "Zápisník",
vlastně texty z rukopisu, psané původně pro internetové stránky
brněnského nakladatele a básníka Martina Reinera. M. Reiner
vytváří "zápisník" tak, že vyzve vždy pět autorů, aby do jeho Zápisníku
přispívali každý týden - po dobu čtyř měsíců. Na každého autora tak
připadá jeden pracovní den. V období od října 2012 do ledna 2013 byla
jednou z pětice autorů i Blanka Kostřicová. V jejích textech se často
objeví motivy z České Třebové i okolí - Jabkancová pouť, galerie Ještěr,
výstava betlémů, Čertovský běh v Damníkově. Výběr ze zveřejněných
povídek četla sama autorka Blanka Kostřicová. Texty byly výborné,
vždy s pointou a často i se vzpomínkami.
- Největší dojem na mne udělal příběh
finské lísky jako pamětníka
dřívější velké zahrady uprostřed polí…
- Je napsaný
tak dobře, že jeho poslech vytvořil lepší dojmy a asociace, než při
prohlížení starých fotografií nebo sledování starého rodinného filmu.
Tak alespoň působil na mne osobně. Popisoval dění tam, kde jsem to
dobře znal a při poslechu jsem se tam znovu vracel zpátky do těch
šedesátých let a znovu doslova viděl všechno, jak to tenkrát bylo. Bez
přečteného textu bych si asi nikdy neuvědomil, co všechno už je pryč, že
se to nevrátí a že to je velká škoda, kterou nikdy nenahradí vysoká
produktivita práce na scelených velkých lánech a pozemcích....
-
-
![](10K_13images/14-10kostricova%20006.jpg)
- Blanka
Kostřicová pořádá ráda svá autorská čtení v městské knihovně.
Píše o tom i
v jiných médiích. Na portálu české
literatury www.czlit.cz
je uveden rozhovor Blanky Kostřicové s Alenou Blažejovskou, ze kterého
vybírám podstatnou část - týká se také České Třebové:
"Vždycky
pořádám autorské čtení ve Třebové. Dvakrát ročně tam bývá, v knihovně.
Ne vždy spojeno s uvedením nové knížky, samozřejmě, čtu i z rukopisu.
Jinak pokud mě někdo někam na čtení pozve, tak přijedu nesmírně ráda,
ale sama pro to nic nepodnikám, ani nevím, jestli by to bylo možné."
- V
České Třebové existuje i nějaký autorský okruh, nebo klub, scéna, kde je
možno uspořádat autorské čtení?
- Je tam klub Modrý trpaslík, který stále funguje, pořádá koncerty,
divadelní představení a výstavy. Pořádal pravidelně, každý měsíc, i
autorská čtení, a jednou ročně dokonce dvoudenní festival čtení. Ve
Třebové tak vystoupil leckdo - Jiří Kratochvil se Sylvií Richterovou,
Jáchym Topol, Markéta Pilátová, Vít Kremlička, J. H. Krchovský, Jan
Balabán, Petr Hruška, Ivan Jirous, Vít Slíva, Vít Janota, Jaroslav E.
Fric a mnoho dalších autorů. Ale teď už se ta čtení nekonají. Já sama
jsem v Modrém trpaslíku taky dvakrát četla, ale jinak pořádám zmíněná
čtení v knihovně.
- Čím
vším kolem literatury se zabýváš?
- Věnuji se recenzování, především pro Tvar a Souvislosti; delší stati
píšu příležitostně pro Bohemica, olomoucká i brněnská, měla jsem i
nějaké přednášky v rámci Literárněvědné společnosti - na FF v Brně a
Olomouci, na PdF v Hradci Králové, příležitostně se účastním i
literárněvědných konferencí na FF v Olomouci. Teď jsem se ale snažila
hlavně dokončit svoji druhou knížku odbornou, o které bych neměla ještě
příliš mluvit, ale už jsem byla několikrát dotázána i na veřejnosti,
jestli něco takového nepíšu - takže jsem to odtajnila. Měla by to být
kniha o díle Jana Balabána. Vlastně už je....
-
Prozradíš alespoň v obecných rysech, jak v ní dílo Jana Balabána
nahlížíš? Rukopis se jmenuje Sestupy a naděje Jana
Balabána a je pokusem o celkovou interpretaci autorova díla. Snažím se
přitom sledovat a analýzou jednotlivých textů dokumentovat určitý
vnitřní vývoj Balabánova díla, pozvolný přesun akcentů od (téměř) úplné
skepse (jež je nejsilnější v autorově publikované prvotině Středověk,
ale i v textech jí předcházejících) na polohu nadějnější, která však
samozřejmě - ani u Balabána, ani ve skutečnosti - neznamená zánik oněch
tónů mollových.
- Co se
týče umělecké prózy - zatím nemáš nic rozepsaného?
- Mám několik povídek, které se mi skládají kolem jedné ústřední, ale
už to trvá delší čas a pořád jich je velice málo, takže sama nevím, jak
se to vyvine. Protože toto je něco, v čem jsem vlastně nikdy nevyvíjela
žádné úsilí. Nechávám to k sobě přicházet a sama nevím, jestli z toho
knížka vznikne, nebo ne. l když bych byla opravdu ráda.
- Je to
taky něco ze života vašeho rodu?
- Tentokrát je to zase příběh jedné autobiografické postavy, nebo
spíše drobné příběhy, které jsou spojeny lehce nostalgickým životním
pocitem. V té ústřední povídce, Šest krát devět, najde ona postava jako
třináctiletá, před zhruba čtyřiceti lety, na půdě dva staré měchové
fotoaparáty - na film rozměru šest krát devět. Oživí je, fotí jimi,
vyvolává filmy a z nich kontaktní kopie, ponoří se do toho úplně a
nedbá, že „kolem je rudá tma"...a po letech sejí zasteskne „po světě,
který se mohl vejít do formátu šest krát devět centimetrů, nebylo třeba
nic zvětšovat, jen kontaktní kopie vznikla, fotka, která měla kontakt se
světem, jejž zachytila", protože „s digitální fotkou můžeš dělat, co
chceš, a svět se do ní přece nevejde, ten přerostlý a zpitomělý svět, z
něhož se skutečný kontakt, kontakt se skutečností, čím dál víc ztrácí".
A Pavla -jak se postava jmenuje - zatouží z moderního světa „udělat
výřez, který by se vešel do formátu šest krát devět, chodí po světě a
hledá vhodné záběry". Takovými záběry jsou zpravidla i ostatní povídky.
Kronika
se složila v celek. Co přinesla tobě samotné? Měla jsi v sobě vše
uspořádané, nebo jsi na některé věci přicházela až při psaní?
Myslím si, že se nedá říct, že bych si tím něco v sobě srovnala, ale
spíš jsem se ještě dozvěděla další detailní rodové a rodinné příhody
právě od mé maminky. Ona když viděla, že s tím takto pracuji, tak se
ještě snažila si na něco dalšího vzpomenout.
Ta
knížka je vlastně na počest tvé maminky, která loni zemřela. Jaká to
byla osobnost? Dá se říct, že to skutečně pocta jí je.
Kronika vyšla devatenáctého září, v den její smrti, a asi za měsíc jsem
ve Třebové měla nejen čtení z nové knížky, ale zároveň i křest (pražské
čtení mělo teprve následovat). A říkala jsem, že ten večer věnuji
skutečné osobě, která byla předlohou jedné z postav Kroniky. Většina
přítomných Třebováků samozřejmě věděla, koho mám na mysli. Moje maminka
byla člověkem mně nejbližším, a obzvlášť silně jsme se sblížily v
posledních dvanácti letech, kdy jsme po smrti otce a babičky spolu
zůstaly samy. Často jsem říkala, že náš vztah je snad až absolutní anebo
zeje aspoň tak blízko tomuto stavu, jak je to na tomto světě možné.
Máti byla vzdělaná (byla též absolventkou filozofické fakulty) - v
literatuře, historii, výtvarném umění i architektuře, byla též velmi
muzikální. A měla ohromný smysl pro humor. Ten ji neopustil ani v
posledních sedmnácti letech života, kdy vůbec neviděla. Svoje postižení
nesla obdivuhodně statečně, často to byla ona, kdo svému okolí ještě
dodával sílu a chuť do života... Kromě všech ztrát v běžném životě,
které s sebou oslepnutí přináší, pro ni bylo samozřejmě nelehké ztratit
možnost číst. Četla jsem jí všechny svoje texty, nejen povídky, ale i
recenze, a pokud mě recenzovaná kniha zaujala, zprostředkovala jsem jí
ji četbou ukázek, takže jsme si o tom mohly hodně povídat... A téměř
každý večer jsem pro ni měla - pouze ústní, pouze pro tu chvíli
vytvořenou - mikropovídku z nějakého denního zážitku; snažila jsem sejí
též slovy malovat to, co jsem zajímavého uviděla... To ji moc těšilo. Mě
též. Hodně také poslouchala rádio, ani tak ne hudbu, ale především
mluvené slovo, četbu na pokračování... a protože jí rozhlas
poněkud suploval i běžnější komunikaci s lidmi, poslouchala i Český
rozhlas 2-Praha, nejenom Vltavu, ale i všelijaké debaty a takové věci.
Rozhodně ale nikdy neměla rádio zapnuté jako pouhou kulisu nebo nějaký
kravál, který by přehlušoval temnotu či okamžitou samotu, když jsem
někam odjela nebo byla někde jinde. Vždycky si pořady velice pečlivě
vybírala a dělala z nich závěry a pak mi o tom referovala. Takto - a
samozřejmě nejen tak -jsem se i já od ní mohla mnoho dozvědět. Maminčina
smrt pro mě není „pouze" odchodem blízkého člověka, ale též zánikem
celého světa, který jsme si, včetně např. jazyka a humoru,
vytvořily a šťastně - i se všemi mollovými životními tóny - obývaly,
aniž bychom se v něm ovšem uzavíraly.
Vybráno z rozhovoru Aleny Blažejovské pro Portál české literatury
www.czlit.cz
Blanka
Kostřicová se narodila 16. 4. 1961 v Litomyšli, od druhého týdne věku
žije v České Třebové. Po maturitě na českotřebovské železniční
průmyslovce vystudovala češtinu a angličtinu na FF ÚP v Olomouci.
Pracovala v Ústavu pro jazyk český ČSAV v Praze a poté jako
středoškolská učitelka v České Třebové. Dosud vydala pět knih
beletristických - Třebovské povídky (2007), Ledovcovou turistiku (2007),
Lyžařské povídky (2009), Dole a nahoře (2010)a Kroniku (2012) - a jednu
odbornou: Románový cyklus Jiřího Kratochvíla (2008). Přispěla též do
sborníku Honzo, ahoj. Setkání s Janem Balabánem (2011).
|