Stáli u zrodu
Jabkancové pouti
Jednou z událostí,
typických právě pro naše město, je „slavná“ Jabkancová pouť, na jejímž
pořádání se vedle místních divadelníků převážnou měrou podílí „Spolek od
svaté Kateřiny“. Jeho spolková chalupa se v den pořádání pouti přemění
v improvizovanou pekárnu, v níž přicházejí na svět nekonečné řady jabkanců,
placek z brambor a tvarohu, maštěných máslem a sypaných cukrem, které
vzdor již chladnému počasí přivádějí zástupy spoluobčanů na návrší ke
kostelíčku. Chalupa se však stává i šatnou a vůbec zázemím účinkujících.
O historii jabkancové
pouti bylo již vícekrát pojednáno, proto jen ve stručnosti připomeňme, že
počátkem 60. let předešlého století se navázalo na někdejší oslavy svátku
patronky zdejší kaple, sv. Kateřiny, během nichž sem podle vzpomínek
pamětníků v období před II. světovou válkou přicházela procesí poutníků
z okolí. Jabkance se pekly již tenkrát snad v každém ze zdejších stavení a
po skončení mše svaté byly rozdávány poutníkům.
V roce
1960 byla tradice obnovena pečením jabkanců v chalupě u Häuslerů čp. 315.
Následujícícho roku se již peklo i u Sýkorů v čp. 1187, u Hamplů v čp.
356, u Baťů v čp. 291 a u Drábků v čp. 1073. Brambory se vařily ve velkém
kotli na Drábkově zahradě. Tak skromné byly začátky oživené jabkancové
pouti. Od roku 1961 se pouť uskutečnila téměř v dnešní podobě s bohatým
programem, v němž vystoupili např. Čenda Hampl, Oldřich Bittl, Jarka
Sedláčková, Jarmila Vařečková, Marie Skálová a několik trampských osad (Haluzáci,
Bílý obláček, Tramp-trio) a hudebních skupin.
Připomeňme si dnes
několik z průkopníků, kteří se o oživení tradice poutí u rotundy sv.
Kateřiny zasloužili a kteří již nejsou mezi námi. Bez jejich zanícení a
ochoty obětovat spoustu volného času dobré věci by se pouti jen stěží
konaly pravidelně až do dnešních dnů.
Prvním
z nich je pan Čeněk Hampl (* 15. 12. 1910 † 1. 5. 1990)
z chalupy čp. 356 v ulici U Kostelíčka, někdejší předseda bývalého
občanského výboru č. 8b. Stal se doslova „otcem jabkancové“, neboť
pořádání programu bylo jeho nápadem. Sám si psal veškeré texty a vymýšlel
i jednotlivé scénky. Vyučil se truhlářem v Koníčkově truhlářství na
Skalce. Později, když nalezl zaměstnání u ČSD, postupně jako dílenský,
vrchní topič a strojmistr, byl již ve Třebové uznávaným divadelním
ochotníkem. Jeho nejznámější životní rolí se stala právě postava „pana
purkmistra“, proslavená z jabkancových poutí. Tuto figuru si podle
vyprávění pamětníků sám vytvořil, neboť svou milovanou čtvrť okolo starého
hřbitova obdařil názvem „svobodná obec“, která nezbytně potřebuje
vlastního purkmistra. Této postavě odpovídal i jeho důstojný vzhled „měšťanosty“
a také hlas jako zvon, vycvičený mnoha rolemi v místním stánku Thálie.
Purkmistrovi výborně sekundoval nezbytný policajt Franz, ztvárněný
postupně čtyřmi účinkujícími, který „hlavě obce“ formou hlášení „na
vědomost dával“ všeliké novinky ze čtvrti i z celého města. Postava
purkmistra se stala inspirací pro Františka Orlicha, autora polky „Já jsem
neměl ty jabkance jíst“, zkráceně zvané též „Jabkancová polka,
v dřívějších letech o pouti pravidelně hrané a zpívané. V jejím textu jsme
slýchávali: „Nařídil však pan purkmistr, který na tanec je mistr, kdo chce
s námi dnes na pouti ty jabkance jíst, musí místo polky, je to móda,
kroutit tenhle twist“.
Prvním
policajtem Franzem se stal pan Oldřich Bittl
(* 5. 8. 1905 † 6. 3. 1978), vyučený cukrář a někdejší majitel
vlastního cukrářského závodu v domě čp. 42 na Starém náměstí. Pocházel ze
starého hereckého Bittlova rodu a divadelním prknům zůstal věrný až do
konce svého života, ať se jednalo o dramatické role na scéně Národního
domu, účinkování na jabkacových poutích, Silvestrovských či podnikových
oslavách, ztvárnění Mikuláše při dětských besídkách ve zdejších sálech i
mateřských školách a řadu dalších vystoupení. Z mysli našich dříve
narozených spoluobčanů dosud nevymizely jeho velikonoční jízdy, kdy právě
s Čendou Hamplem, s nímž se znal již od raného mládí prožitého mj.
v trampské osadě „Osaměláci“, a s dalšími kamarády v selských krojích a
ozdobené bryčce vyráželi za koledou po třebovských sousedkách.
Zahájení programu jabkacové pouti
vedle scénky purkmistra s policajtem tvořilo obvykle vystoupení dětí
secvičené zdejší rodačkou paní Marií Skálovou (* 29. 10. 1908
† 6. 8. 1989), dcerou povozníka Jana Skály. Ve stodole rodné chlupy čp.
347 v ulici Na Kopečku pravidelně s dětmi nacvičila Českou besedu či
některé z lidových tanců a vystoupení jejího dětského souboru tvořívalo
nedílnou součást programu. Marie Skálová byla od mládí činná
v českotřebovské jednotě Sokola, kde zvláště vynikla ve cvičení na nářadí
a v lehké atletice. Jako členka
![](9C_20images/Skalova_Marie_dres.jpg) reprezentačního
družstva Č. O. S., které v roce 1938 dosáhlo vítězství na Mezinárodním
tělocvičném závodě v rámci X. všesokolského sletu v Praze, jehož ženy se
staly mistryněmi světa, se osobně zúčastnila převzetí zlaté medaile
z rukou primátora hlavního města Prahy. V pozdějších letech se stala také
učitelkou rytmiky v hudebních školách v našem městě a v Lanškrouně,
vedoucí tanečního kroužku a jako cvičitelka se podílela na výchově řady
generací mladých sportovců. Tanečky, secvičené se „svými“ dětmi,
předváděla i na mnoha vystoupeních v okolních obcích. Kolik času a
trpělivosti vyžadoval nácvik s malými dětmi, samozřejmě bez nároku na
honorář, není snad nutno zdůrazňovat.
K trojici
dnes již legendárních průkopníků jabkancové pouti je nutno přiřadit i pana
Huberta Vencla staršího
(* 23. 10. 1904 † 4. 6. 1992), zaměstnance železničních dílen. Nepodílel
se přímo na programu, ovšem bez jeho péče by účinkující jen stěží v pohodě
přečkali mnohdy mrazivé počasí, které v období konání pouti panovalo. Do
roku 1989 se totiž stavělo na plácku před Koukolovou chalupou čp. 253 pod
rotundou svaté Kateřiny dřevěné pódium s plátěnou kulisou v pozadí, na níž
byla rukou Karla Tomše provedena scenérie našeho města. Pódium se stavělo
z trámů a prken, uskladněných během roku na půdě Häuslerovy chalupy čp.
315. V Koukolově chalupě mívali
v průběhu pouti všichni
účinkující své zázemí, aby se alespoň vždy na chvíli trochu zahřáli.
Později, po demolici chlupy čp. 253, se na uvolněném místě jako náhradní
řešení stavěl vyřazený vojenský stan, v němž ovšem jakékoli vytápění
nepřipadalo v úvahu. A právě v něm nalezl pan Vencl své uplatnění. Jeho
drobná postava s typickou rádiovkou na hlavě obcházela ochotníky, kteří
čekali na své vystoupení či se na chvíli z jeviště navrátili, aby jim
poskytl něco pro zahřátí. Jeho domácí kmínka, likér vyrobený z mladých
výhonků borovice či sklenka grogu umožňovaly hercům zůstat v dobré kondici
až do konce programu.
Pan Hubert Vencl st.
byl ve Třebové známý i jako náruživý motorista. I ve vysokém věku
pravidelně dojížděl na svoji chatu v sadě pod Studenou hůrou na
historickém motocyklu značky Sax. Připomeňme ještě, že jabkancové pouti
zůstali věrni i oba jeho synové, z nichž mladší, před cca 15 lety zesnulý
Hubert, zastával po léta roli osvědčeného zvukaře a starší Jiří byl známým
hercem a recitátorem vlastních veršů ať již v esperantském či sokolském
provedení.
![](9C_20images/Jabkancova_stare_kulisy.jpg)
Fotografie: Jabkancová pouť ve starém provedení (kolem r. 1970)
Doufejme, že se tradice jabkancových poutí v našem městě přes letošní
vynechaný ročník dále udrží a že se ještě dlouho budeme těšit na
zdejší sladké speciality, bavit se při vystoupení místních divadelníků a
že si ještě mnohokrát společně zazpíváme hymnu jabkancové - píseň
„Kostelíček“. Vždyť právě tím způsobíme těm, kteří se o zachování tradice,
známé dnes již i mimo hranice regionu, před lety zasloužili a dnes ji
nepochybně sledují z nebeských výšin, tu největší radost.
Martin Šebela
-
A ještě přídavek navíc z Jabkancového zpravodaje 2007
By Jiří
Musílek
Jirka Musílek byl toho podzimu nemocen a nakonec na Jabkancové pouti
nevystupoval.
Připravil však podklady a vše nazkoušel, poskytl texty....
Jak
to máme tak to dáme (píseň komunální o tom co bylo, je a bude potom...)
Refrén:
Dudlajdá,
dudlajdá,
jak to máme, tak to dáme,
dudlajdá,
dudlajdá,
tak to asi je !
Informujeme vdavek chtivé mládence a ženský, od léta pro svatby slouží
pavilon Bosenský.
Jen je třeba při obřadu dávat pořád bacha, aby prstýnky nešlohla veverka
či straka.
Vyrostly nám obchoďáky jak houby po dešti, a lapily Třebováky do cenových
kleští.
Diskont, Albert, konzum, Tesco - denní plán je pevný, k tomu Billa pro
debila a Lídl - je levný !
Dudlajdá....
Sokolovna asi spadne, je to téměř jistý, budeme mít zříceninu, přiláká
turisty.
Sokolíci posedají na hrazdu a madla, budou smutně štěbetati, že jim bouda
spadla...
Jiná se zas postavila o kousíček dále - stojí tady chlouba města -
"zimáček" na Skále !
Na ledě je stále živo, bruslení jde k duhu, mladí staří, bez rozdílu
rozbíjej si hubu.
Dudlajdá..
Lanový park na Pekláku, to je pane, žrádlo! Kdo nezvládne adrenalín, opere
doma prádlo.
Dobrovolní oběšenci tetelí se strachy, za tu hrůzu - světe div se! - dávaj
ještě prachy!
Na sjezdovce v Týdnu sportu soutěžili v běhu, na zimu však svatý Petře,
přihraj trochu sněhu!
Máme tady nový šlepr, taky sněžné dělo, aby si moh lid třebovský huntovati
tělo.
Dudlajdá...
Ve Třebové na nádraží, to Vám byla psina! Za celej den zastavila jen stará
drezina.
Rychlíky tu nestavěly, frčely do Prahy, tak jízdní řád vylepšily slavné
České dráhy.
Generální ředitelství rozhodlo se v krátku - ze Třebové uděláme vesnickou
zastávku.
Vyřešit tu zhůvěřilost bude pěkná fuška, zvláště když nám vyhodili
odboráře Duška.
Dudlajdá...
Tahanice o loutkárnu přestaly se rojit, dobrá věc se podařila, Malá scéna
stojí!
Z obláčků se Hubert Vencl dívá potěšeně, že zas loutky-pimprlata řáděj v
Malé scéně..
Vedle něho Max Švabinský, tetelí se slastí, že jeho chaloupka s kufrem
bude sloužit vlasti..
Dudlajdá...
Páni radní navrhují městský znak jinačí, prý je kohout s lidskou hlavou
symbol chřipky ptačí!
S tím nemůžem souhlasiti, to je jasná páka, každý ví že podle ptáka poznáš
Třebováka!
Díky Česká televize, za přátelské gesto, David Vávra ukázal, jak šumné
máme město!
Dudlajdá...
|